Varování!
Tento příběh může obsahovat vulgarismy, explicitní znázornění násilných i sexuálních scén, morálně odsouzenihodné jednání i názory, různé deviace, psychózy, glorifikaci trestných činů, užívání i podporu užívání návykových látek apod. Tj. obsah nevhodný pro jemné, nezkažené duše teenagerů, jakožto i obsah přímo ohrožující jejich mravní výchovu. Z toho důvodu je zde zveřejněný text mladším osmnácti let zapovězen. Případná újma na duševním i fyzickém zdraví mladistvého je tedy pochybením jeho vlastního úsudku či úsudku jeho zákonného zástupce.
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Nar Shaddaa, prý je to Malý Coruscant, hovno, leda kdyby se Královna jádra „vykoupala“ v galaktické stoce, z oper a divadel vytvořila strip-bary a bordely a vyhnala všechny, kterým stále ještě něco říká čest a spravedlnost. Všechny, kteří se alespoň tváří, že jim tyhle ideály něco říkají. I když coruscantské Dolní město by zdánlivě mohlo Měsíci pašeráků konkurovat, každý, kdo měl tu „čest“ srovnávat, by potvrdil, že Nar Shaddaa je nepopsatelně horší. Hnus, z kterého měsíc čerpá a krmí se, z kterého žije, je jako samostatně myslící bytost, která se dřív nebo později do člověka zakousne, nakazí ho a nakonec pohltí.
Nar Shaddaa je jako mor.
Těžko říct, co tě skutečně probudilo, jestli výpary přepalovaného tuku smíchaného s pachem něčeho, nad čím není radno přemýšlet, z místního pajzlu nebo příšerná bolest hlavy, která by sama o sobě dokázala zabíjet. A nebo dokonce mokrá čvachtačka,v které ses válel a která se po bližším ohledání ukázala být zvratkami. Tvými zvratkami. Jo, i barabelové se dokážou zlít a zfetovat pod obraz, a i barabelové zvrací.
I bez šílené kocoviny, díky které víceméně nevnímáš ani okolí ani své tělo, by sis sotva vzpomněl, jak si se k tomuhle ukázkovému baru pro největší zkrachovalce, čekající se stoickým klidem všech živých mrtvol na popravu, dostal. Natož aby sis vzpomněl na těch kdovíkolik hodin, které tomu předcházely. Hodin... nebo dnů?
Některé koření by se holt nemělo míchat s chlastem... A nebo by se měla znát míra.
Jen co se mozek konečně propojí se zbytkem těla, zjistíš, že to, co tě skutečně probudilo, budou se vší pravděpodobností hbité prstíky, které ti zručně prohledávají vnitřní kapsy. A když se ti podaří i zapojit zrakové nervy, uvidíš, že ručky-chmatačky patří malému, sotva dvanáctiletému klučinovi. Znáš je, stejně jako je zná každý, kdo strávil pár dní na Nar Shaddaa, tenhle vyhublý kluk je jeden z tisíců - malých žebráků, které rodiče vyhnali na ulici, chmatáků, z kterých si gangsteři udělali své otroky a nutí je krást. V tom lepším případě, v horším si z nich udělají osobní šlapky.
Snažit se okrást barabela je, jemně řečeno, šílenství, ale i přesto se tě jeden z nich pokouší obrat i o to málo, co ještě máš. Hlad je prostě svině...
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Když jsem otevřel oko, docela dlouho mi trvalo, než jsem rozeznal víc než tři fleky, tedy tmavou zem, barevné neony podniků a oblohu. To druhé zůstalo proti mé vůli zavřené, pravděpodobně dočasný efekt mixování různých druhů koření, alkoholu a možná s tím má něco společného i čerstvá rána na hlavě. Nepamatuju si, kdy jsem na planetu přiletěl, nevím odkud, nevím ani své pravé jméno. Vlastně ani nevím, na které planetě jsem. Jediné informace, kterými jsem si mohl být jistý bylo to, že jsem poblíž nějakého baru, podle výšky slunce nad horizontem jsem přibližně určil, že je ráno nebo večer. V nose se mi zavířily vzorky zvratků, fekálií a odpadu z blízkých kontejnerů. Tyto kontejnery se nikam nevyvážely, odpad prostě odspodu uhníval a vytékal na ulici.
Jak jsem začal postupně vnímat části těla, ucítil jsem popotahování za oblečení a lechtání. Drobné lechtání by normálně člověka rozesmálo, zvlášť pokud by to byla sličná nahá Twi'lečka. Ono když jste sjetí, tak si ani kolikrát nevšimnete, že má zjizvenou tvář, skleněné oko nebo jiné nedostatky. Chvíli jsem se oddával této představě, pak se mi ale mozek roztočil do pracovních otáček. Okem jsem mrkl na toho nebožtíka. Dvanáctiletý kluk. Ten tu musí být novej, jinak by věděl, že na takové akce už je moc pozdě, většina lidí jako já se probouzí a jsou na podobné zlodějíčky dost alergický.
Když nějakýmu boháčovi na Coruscantu totiž seberete všechny cennosti a ukradnete landspeedera, tak kolikrát ani nezavolá bezpečnost. Ale zkuste feťákovi sebrat botu a ukáže vám všechny vaše vnitřnosti. Pokud je dost sfetovanej tak vás i zašije. "Už jsem myslel, že se žádný neukáže."
Pomyslel jsem si a zpod vesty potichu vytáhl jednu z dýk. Už zautomatizovanou sérií pohybů jsem vyskočil, chytil toho fracka pod krkem a druhou rukou mu vrazil nůž až po rukojeť do hlavy. Z tohoto prudkého pohybu se mi ale udělalo šoufl a přidal jsem další pestrou skvrnu na zeď baru. Dýku jsem utřel do jeho vlasů a začal si prohlížet bývalý obsah jednoho z mých žaludků. Včera jsem asi i něco snědl. Do banthské prdele, to je smůla.
Byl jsem schopný použít už i svoje hlasivky a začal jsem ze vybírat pevné kousky jídla, než se na to vrhnou mouchy. Po snídani jsem svlékl kluka z šatů a dal je bokem. Za to budu mít na půl dne chlast a možná i něco na náladu.
Nedělal jsem si starosti s tím, jestli mluvím nahlas nebo v duchu, protože nebyl nikdo v okolí a i kdyby byl, tak mě bude ignorovat. Nožem jsem uřízl klučinovi malíček na pravé ruce a nabodl na kovový kroužek, kde se přidal k už docela pěkné řádce dalších. Pak jsem mu prohlídl zuby. Bylo tam několik úplně bílých, další důkaz toho, že tu není dlouho, maximálně pár dní. Narovnal jsem se a patou boty jsem mu rozdrtil hlavu. Nebylo to moc těžké. Pak jsem tupou částí rukojeti vymlátil z čelistí zdravé zuby, jedno z platidel mezi nejhorší spodinou. Zuby jsem nasypal do jednoho z váčků. Pak jsem prohledal kapsičky na opasku, jestli tam nemám nějaké zbytky cukroví. Po neúspěšném hledání jsem se vrávoravým krokem vydal do baru s věcmi kluka pod paží.
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky
Kluk si sotva uvědomí, že ta mrtvola plazího humanoida není tak mrtvá, jak předtím očekával, a už mu čepel prorazí nosní přepážku, projede mezi hemisférami jak máslem a ještě rozkřápne temeno. Sotva si mu dal čas zjistit, co se to vlastně děje.
A teď ti zbytky jeho mozkovny smíchané se střípky lebky a krve protékají mezi prsty jak kašička, kterou na lepších planetách dávají houmlesům jako proviant. Je na tom něco vzrušujícího, teda, pakliže jsi šílený psychopat onanující s rukama od krve nad shnilým králíkem, ale i tak je to pohled přinejmenším zábavný. Jenže, tyhle sračky pouhým utřením se do klukových vlasů neodstraníš, ruce už zůstanou zasviněný.
Po ne dvakrát vydatný snídani (přeci jenom, ty kousky „čehosi“ už jednou sežvejkané a strávené byly), jsi se pustil do práce, ale nic jiného, než to, co u sebe zdraví lidi většinou nosí, to jest zuby a prsty, si nenašel.
Ale co, není každého dne posvícení.
U tlustýho červa
Bar je skoro prázdný. Jen za pultem devaronianský barman, kterému nikdo neřekne jinak než Jizva, což je vzhledem k jeho sešívanému ksichtu docela pochopitelné, nezúčastněně šůruje skleničku hadrem, který by dokázal zasvinit i komíny spalovny, u baru sedí vágus s nemytým, nejmíň dva týdny nestříhaným vousem a pleškou na temeni, a u stolu hned vedle východu posedává nad cigaretou a skleničkou něčeho, co barvou i konzistencí připomíná bahno, weequay. Ten sebou při tvém vstupu trhne a hmátne k opasku, cigareta mu samým rozrušením vypadne z ruky a zkutálí se na zemi. Jen pomalu se znovu uklidňuje, ale nijak se nechystá retko sebrat, sice nejsi ten, z kterého má strach, ale to není důvod pro povolení v paranoidní ostražitosti. Zevlák na baru se ani neobtěžuje otočit.
Tenhle bar je přímo příručkovým pajzlem - jestli měl někdy předtím okna, přes nános špíny a kouře už nejsou rozpoznatelná. Podlahy se není radno dotknout jinou částí, než podrážkou boty, jinak hrozí otrávení nebo poleptání, a na zdi visí zašlá, ale přesto stále hrozivá hlava scatalpena, nikdo dodnes nenašel odvahu se barmana a zároveň majitele zeptat, jak se sem tahle bestie dostala.
Tlustý červ má ale jednu nespornou výhodu. Je to jeden z mála podniků, který nevlastní žádný gang ani kriminální organizace, majitel dokonce ani nemusí splácet výpalné. Na planetě, kde se o vládu dělí huttské podsvětí s několika pochybnými organizacemi, se tomu zjizvenému devaronianovi povedlo vytvořit neutrální území. Nesmí se tu řešit žádné spory - venku před barem ať dotyční klidně vymalujou vlastní krví zem a ze svých vnitřností poskládají mozaiku, ale uvnitř, uvnitř Jizva žádnou potyčku netrpí. A i ten nejhledanější zločinec, dokud má čím platit, tu je v bezpečí, nikdo na něj nesmí šáhnout. To jsou jeho pravidla, která zatím všichni respektují. Proč? To nikdo neví, ale spekuluje se, že je to jedinej člověk, který nikomu nedluží, ale kterému naopak dluží spousta narshaddaaských hajzlíků. A nejenom peníze.
Podle některých kdysi pracoval jako nájemný zabiják a pár lidem zachránil prdel. Jiní přišli s ještě fantastičtější fámou, Jizva je prý vůdce tajné organizace a tenhle bar je jen krytí. On sám ani jednu teorii nepotvrdil, ale ani nevyvrátil.
Faktem je, že vždycky dokázal každého, koho vzal pod svá bedra, vysekat z těch nejhlubších sraček. „Už tu zase voxiduješ, ještěrko?“
A taky ví, že si ve svém baru může dovolit, co chce. Nikdo není takový idiot, aby tohohle barmana zastřelil, dlouho by si pak na světě nepobyl. „Je ti, doufám, jasný, že estli nebudeš mít čim cálovat, tak tě vyrazím zase zpátky na ulici... Žebráky neživim. Co to neseš za hadry?“
Vágus si tě konečně všimne, strach ho na chvilku zmrazí na zadku, ale pak se sbalí, hodí pár cetek na pult a rychle začne odcházet. Za chvilku uslyšíte zvolání: „Von ho snad...!“
A pak nezaměnitelné zvuky zvratek. Devaronian se jenom ušklíbne a lakonicky prohodí. „Další sráč, kerej mi blije na podnik...“
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Když jsem vešel do baru, zlehka jsem se nadechl nozdrami, abych si zvykl na zápach uvnitř. Nebylo to o moc horší než venku, zvlášť proto, protože bar byl skoro prázdný, bylo tam vyvětráno natolik, že se tam dalo dýchat a zapalovač nezhasínal kvůli nedostatku kyslíku. Koutkem fungujícího oka jsem zaregistroval prudký pohyb. Podíval jsem se tím směrem a uviděl jsem sedícího bezďáka. Jednu ruku měl položenou na blasterové pistoli. Stačilo, aby ji jen o kousek vytáhl, a měl by jistou díru v hlavě přímo od barmana. Ten totiž neměl rád podobné nepříjemnosti. První návštěvník by si toho nemusel všimnout, ale každé zasyčení dveří donutilo Jizvu, místního barmana, očkem pozorovat pohyb jak nově příchozího, tak všech přítomných do té doby, dokud si nebyl jistý, že se zde budou vyřizovat účty. Na druhou stranu mi to bylo líto, protože za úklid mrtvoly bych mohl vyžebrat nějaký ten drink, špetku koření nebo dokonce něco do žaludku. Nakonec se ale uklidnil a Jizva se mohl plně věnovat mé osobě.
Po jeho první poznámce jsem si byl jistý, kde jsem trávil včerejší den. Jeho zrak sklouzl k balíčku hader. Toho si všiml i nervózní štamgast, překvapením vyvalil oči a vyběhl kolem mě ven. Vzal jsem skleničku a zbytek jejího obsahu jsem do sebe kopl. Pak jsem shrábl drobné ze stolu, zvedl ze země cigaretu a strčil si ji do koutku úst. Dost nechutně páchla od směsi zvratků, rozlitých drinků a všeho, co kdy spadlo na zem za posledních několik desítek let.
Dneska to pěkně začíná.
Pomyslel jsem si se spokojeným výrazem ve tváři a potáhl jsem vyhaslý zbytek cigarety. Podle chuti to byla nějaká směs pilin, T'bacu a Marcanu. Nebylo tam toho dost na to, aby to mělo efekt, spíše to ochucovalo piliny.
Ále, to zůstalo z toho zkurvenýho budíku, co mě probudil.
Vysvětlil jsem barmanovi svoje bohatství a neurčitě jsem ukázal za sebe směrem ke dveřím.
Jestli máš zájem, tak venku je nějaká zdechlina, pokud ji ten Kung nepoblil. Nechtěl jsem ji tahat sem, nerad bych ti zašpinil podlahu a nechtělo se mi s tím tahat.
Přihodil jsem tip barmanovi a vydal jsem se k baru.
A pokud se trefil, tak to stačí trochu dýl povařit, přidat nějaký ten driák a uvidíš, že se potom jenom zapráší.
Posadil jsem se k baru tak, abych nechal dvě místa volná vedle jediného zákazníka na baru. Peníze od váguse s pistolí jsem dal na bar a posunul směrem k barmanovi. Pak jsem na bar položil hadry, které původně patřily klučinovi, vedle položil kroužek s prsty a na hromádku vysypal zuby. Leželo zde všechno mé bohatství.
Vem si co chceš, dej mi něco k snědku a co zbude, tak i něco do žíly nebo do nosu. Nebo radši obráceně.
Poručil jsem si a otočil se k jediné ozdobě v baru. Hlava na zdi byla vzdáleně podobná barmanovi, ale netroufal jsem se zeptat, v jakém příbuzenském stavu jsou. Začaly se mi už dost třást ruce a taky slzet přivřené oko, které jsem už alespoň nepatrně dokázal pootevřít. Podíval jsem se na ruce, na kterých byly pořád zbytky lebky, mozku, vlasů a usychající krve. Opatrně jsem odstranil kousky lebky a vlasy a začal prsty olizovat. Mělo to trochu nasládlou chuť. Chvíli jsem uvažoval, že bych se vrátil a nabral si víc, ale nakonec jsem se rozhodl zůstat v baru. Jednak proto, že jsem nechtěl nechávat věci v baru, sice prázdném, a navíc se mi zrovna nechtělo ven, kde určitě byl ten nervózní ochlasta a určitě nebyl nadšenej z mé práce. Tady jsem byl alespoň částečně v bezpečí. A taky jsem víc než hlad měl absťák.
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky
Tvého jednání si nikdo ani nevšimne, (kdysi) lidé a bytosti, kteří jsou na tom tak blbě, že chodí to těchhle míst, jsou docela otrlí. Ve zvratcích, špíně a hnilobě vyválená cigareta, natožpak „krádež“ trošky drobáků, už vážně nikomu nemůže vadit.
Jizva sice trochu podrážděně civí na to, jak ti pod prsty mizí hnusákova útrata, ale nakonec jen pokrčí rameny. Ví, že to stejně utratíš u něj, o to se postará. „Ten šmejd nezaplatil, až se tu příště ukáže...“
Nepovažuje za nutné to doříct, každému včetně tebe je konec věty jasný.
Se sarkastickým úšklebkem pak poslouchá tvé rady, aby je nakonec smetl ze stolu.
„Nejsem nekrouš, abych sbíral zdechliny. A vod takýho amatéra jako ty nepotřebuju radit.“
Jako vždycky je příjemný jak časovaný granát v prdeli.
Začneš vybalovat svůj majetek a devaronian obrátí oči v sloup. Zdá se, že tyhle cennosti už mu vážně lezou krkem. „Proč já sem kurva takovej dobrák a vás somráky sponzoruju?“
Konstatuje sice pro sebe, ale dostatečně nahlas, aby to zaslechl i weequay u vchodu. A ten to slyší. Zkroutí se tak, že by mu každý na první pohled diagnostikoval křivici.
Jizva shrábne kredity, prsty nechá na pokoji, ale zato si s pečlivě prohlíží zuby. A očividně se mu líbí, protože uznale pokyvuje hlavou a potichu mrumlá: „U dupající gizky, bílý a až na dva kazy čistý, dokonce ani žádný díry...“
Začne se smát a ty víš, že máš vyhráno. Nasype je někam pod pult a pak ti pošle zpátky bouchačku. „Tuhle hračku si nech, ještěrko, eště ji budeš potřebovat.“
Pak na chvilku zmizí vzadu ve skladu a přinese sáček s přesně odměřenou dávkou Thruster Head. A na ušmudlaném tácku se válející sendvič, který vydává za „Hladovýho hutta.“ Tomu, že je to skutečně tenhle sendvič, ale nikdo nevěří, i proto, že v jiných podnicích na Nar Shaddaa se jeho cena pohybuje kolem šesti kreditů, Jizva ho prodává za ubohé tři kredity – a nebo cokoli, co uzná, že má cenu tří kreditů. „Taj to máš a eště mi děkuj, že sem tak hodnej. Za to hovno, co mi tu nabízíš, bych ti měl maximálně flusnout do huby a vyhodit tě na dlažbu. Máš doufám vlastní nádobíčko, že jo, nejsem zasraná půjčovna! A sbal si ty krámy tady, špiníš mi pult!“
Navzdory svým slovům ale hňapne po hadrech a začne si je prohlížet – a rozzáří se mu očička. „Ty, poslyš, ten budík, co si zamáčk´ - to bylo dítě?“
Na odpověď nečeká a s překvapivou mrštností přeskočí pult. „Jestli někdo něco ukradne, uříznu mu koule a narvu mu je až do žaludku!“
S tímhle sloganem vyjde na ulici, ale za chvíli jeho hlava znovu vykoukne. „Rychle to sežer, našlehni se a poď mi sem kurva pomoct.“
Pak jakoby se po něm slehla zem.
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Chvíli jsem sledoval mizení a objevování různých věcí na pultu a počítal jsem, jestli mě barman nešidí. Toto počítání mi přerušila zbraň, která se na pultu objevila a kterou jsem si neobjednal. Teda aspoň jsem si to nepamatoval. Pak na pultu přistál sáček s Thruster head a sendvič. Thruster head rozhodně není relaxační droga. Ale podle úryvků, které jsem zaslechl a zapamatoval jsem usoudil, že pro mě má nějakou práci, tak zkusím vysomrovat něco, čím bych se odpálil na celý zbytek dne. Jizva pak zmizel nevím kam. Jeho hlas se ozval ode dveří, než jsem se ale otočil, už byl pryč. Stál tam weequay, podobný tomu, který vyběhl ven. Všichni vypadají stejně, asi jako když stáhnete wookieho z kůže a necháte ho čtrnáct dní na slunku.
Po kapsách jsem vylovil nádobíčko. Začal jsem se prohledávat v naději, že narazím na nějaký zapalovač. Po neúspěchu jsem se rozhlédl, jestli se někdo nedívá, nahnul jsem se přes pult a sebral zapalovač. Byl na něm vyrytý motiv tančící Twi'lečky.
Kurva, nesmím zapomenout ho vrátit, Jizvu se nevyplácí nasrat.
pomyslel jsem si, zapálil cigaretu a automaticky dal zapalovač do kapsy od vesty. Podíval jsem se na pult a snažil se vzpomenout, co jsem vlastně chtěl. Všiml jsem si rozloženého stimpacku a stimulantu. Vzhledem k tomu, že jsem byl nejblíž, usoudil jsem, že to patří mě. Během několika vteřin jsem složil součástky dohromady. Rychlost, s jakou jsem stimpack složil se dal přirovnat k vycvičenému vojákovi, který skládá svou zbraň. Rozepnul jsem vestu a přímo do hrudi vypustil plnou dávku. V prvním návalu jsem zalapal po dechu, málem jsem spadnul ze židle. Tepová frekvence vyletěla skoro na trojnásobek a zbytky včerejšího mixu se mi rozlil po celém těle.
Toto bych mohl každý den. řekl jsem si sám pro sebe. Když jsem si uvědomil, že to mám každý den, začal jsem se přiblble smát, stimpack zase rozložil a vrátil do kapes. Zbytek cigarety jsem típl o desku pultu, pistoli i kroužek s prsty jsem připnul k opasku, do ruky vzal sendvič a vydal se směrem k východu. Vzpomněl jsem si totiž, že Jizva po mě něco chtěl. Když jsem šel kolem weequaye, pošeptal jsem mu:
Ten vousáč ti zčóroval prachy a vypil drink.
Mrkl jsem na něj teď už skoro zdravým okem a požádal ho, jestli nemá cigaretku, kterou by mohl postrádat.
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky
Drogy v malých dávkách prej neškodí v žádným množství.
Prej.
Tvá verze by se mohla zapsat do turistického průvodce po Nar Shaddaa jako ukázková zlodějina, nedopitý Juma džusík a drobáky na zaplacení? Ideální partie pro tvé hrdlo a hbité prstíky! A pak, když se okradený hlupák vrátí, přátelské napráskání prvního slabocha, u kterého je jistota, že ti to nevrátí. Tenhle podvůdek ale vyjde jen v případě, že zákazník skutečně odejde.
***
Sebelepší vypravěč by nedokázal popsat pohled weequaye, když v absolutním šoku kouká na barabela snažícího se nenápadně šlohnout jeho poslední prachy a pijícího na ex to jediné, co ho drželo v bezpečí a s čím se právě z tohoto důvodu mazlil jak s milenkou už přes dvě hodiny.
A teď jsou všechny jeho naděje na poslední den a možná poslední noc života nalité v chřtánu toho hnusného ještěrkoida.
To by dokázalo zničit den i větším flegmatikům, než jsou horkokrevní weequayové.
A abys tomu ještě nasadil korunu, začneš mu vysvětlovat, kdože mu veškerý jeho majetek ukradl. A pak ho chceš obrat i o tu cigaretu.
Možná kdybys byl při smyslech (a jestli začala Vrtulka působit, tak budeš), tak bys zahlédl vztekem zkřivenou tvář weeqa a ucítil jeho přímo hmatatelnou zlobu. „Ty-,ty- U Am-Shaka, ty zasranej feťáckej...!“
Rychle šáhne pod bundu a během sekundy ti, mačkající spoušť, před nozdrama mává blasterem...
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Sotva jsem dořekl svou prosbu o cigaretku, ze změn ve výrazu jeho tváře jsem poznal, že mu je nějak nevolno nebo co. Oči měl podlitý krví a skřípal zuby. Díval se přímo na mě. Rychle jsem přelítl pohledem přes něj a přes stůl, u kterého seděl. Byla tam jen prázdná sklenice.
Možná už má dost, amatér.
Prolétlo mi hlavou. Spousta obyvatel Nar Shaddaa neumí chlastat a stávají se z nich bezcitné, agresivní zrůdy, které jsou schopny vás střelit, v horším případě bodnout do zad. Ti slušnější vás pak i okradou. Nepamatuju si, že bych někdy někoho zabil. Kolikrát si říkám, co tady dělám, vždyť jsem mohl být obchodníkem, strážníkem nebo tak něco. Ale zpátky do reality. Weequay sahal jednou rukou pod bundu.
Tak se mi to líbí.
Už jsem se chystal mu poděkovat, ale jeho divný výraz mi k tomu moc neseděl. Většinou mi cigaretu podávají s úsměvem a s přátelským poplácáváním. Nebo mi plivnou do obličeje a vyhazovač mě za nohy vytáhne ven z baru.
Jiný kraj, jiný mrav.
Napadlo mě, a čekal jsem, až cigaretu vytáhne. Když se mu ale v ruce objevila pistole, spojily se mi funkční neurony a spíše reflexivně jsem ho chytil volnou rukou za zápěstí ve snaze nezískat další dýchací otvor. Sendvič v druhé ruce jsem spíš než položil, tak hodil na stůl a udeřil pěstí weequaye do ksichtu. Pokud by ho to neomráčilo, na stole stála prázdná sklenice, která by se mohla pomocí dostatečně brutální síly seznámit s jeho cévami, případně i dýchací trubicí. Měl jsem výhodu v tom, že já stál a on seděl, takže se neměl o co zapřít.
Jsem dnes vykročil špatnou nohou nebo, co?
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky
To, že čím nadranější, tím lepší rváč jsi, je všeobecně známo. Pro vzteklého weeqa je to o to horší, že se sám nesoustředí a tobě už droga vesele koluje v žilách. A tvoje pohotovost i pozornost značně stouply.
Věnuje ti pohled plný překvapení, když mu „nefeťácky“ rychle chytneš ruku ještě za pohybu a odkloníš ji právě v okamžiku, když vystřelí. Střela, jak poznáš podle zvuku tříštěného skla, něco rozmlátí. A potom se mu ve tváři objeví záblesk strachu, když tvoje pěst letí vstříc jeho ksichtu. Jenže tenhle weequay je tvrdá palice, zůstane při vědomí.
I když už při střetu jeho obličeje s tvou pěstí blaster pustil a ty, kdyby ti tělem neproudil adrenalin a fet, bys mohl zahlédnout weeqův dokonale strachem konsternovaný výraz, pokračuješ v plánu.
Zdecimované neurony by ti stejně nedovolily tak rychlou změnu.
S překvapivou rychlostí vezmeš sklenici a s nepřekvapivou brutalitou mu s ni prorazíš tepnu na krku.
Jenže... být tohle zabití školní cvičení, panučitelka by jen potřásla hlavou, napsala by ti do žákovské knížky buclatou trojku a konstatovala, že až ty jednou dostaneš jedničku, ona začne skutečně učit, ale díkybohu, že ty ji se svou neohrabaností nikdy nedostaneš.
Kdyby se ti podařilo prorazit dýchací trubici, vrásčitá držka by v klidu umřela zadušením, jenže ty jsi mu prorazil nejsilnější tepnu v těle – přes krev už mu není vidět do obličeje, krev cáká na tebe a, co je nejhorší, i na stůl, sedačku, na které sedí, a podlahu. Jizva nebude mít radost.
„Co tu kurva pořád děl-“, vybere si tu „nejlepší“ chvíli pro vstup. Stříkající krev z weequaye, ty nad ním, váš roh zasvinčený... a co hůř, jedna z nejcennějších věcí v baru, sklenička, jedna ze setu, který si Jizva nechává pro zvláštní příležitosti, rozstřelená. Chvíle, kdy nevěří vlastním očím, se hodně rychle změní na doslova dábelský vztek. „COSTETOKURVAUDĚLALI!?!“
Nádech, po kterém se rychlost jeho mluvy trochu zpomalí. „JÁ TĚ ROZSEKÁM NA KOUSKY A NAKRMÍM S TEBOU COLICOIDY, TY SESMAŽENEJ MOZKU!“
Hluboký nádech, kyslík pročišťuje mozek. „Tenhle bordel si uklidíš... i kdybys měl dělat hadr! Ale teď už dělej, mazej ven a čekej!“
Netušíš, proč postávat venku, ale po chvilce se – ať se to zdá jakkoli divný – otevře jeden z otvorů, který si doteď považoval za kanál, a ze tmy uvnitř se ozve hlas devoniana: „Dělej, podej mi sem toho kluka - ale opatrně, estli si toho vůbec schopnej! A pak sem pojď za mnou. Ale nejdřív - “
Na ulici přistane karta. "Nejdřív zamkni bar, ať nikdo nevoxiduje..."
Ještě slyšíš Jizvovo mrumlání - "Doufám, že ten fet bude na tvůj mozek stačit, smažko..."
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Během několika okamžiků se ke mě doneslo několik zvuků. Tříštění skla, výstřely blasteru, řev Jizvy, dopadající kapky krve. Běžná hudba, která se hraje v podobných pajzlech. Během toho, jak mu z krku stříkala krev a cákala na sedačku, stůl, zeď, mě, můj sendvič jsem vytáhl nůž a uřízl mu prst na pravé ruce. V očích weequaye se objevily snad všechny různé emoce od nechápajícího výrazu, přes překvapení, strach, zoufalost a nakonec hrůza a bolest, když se díval, jak jeho prst doplňuje moji sbírku. Po chvilce se mu už oči vyvrátily dozadu a jeho ruka povolila zoufalý stisk na jeho ráně.
Hovno obchodník, chirurg jsssem mohl být.
Projevila se moje občasná samomluva.
Ty sssssse divíššššš? Když ssssi ssssem vodíššš takový psssychopaty ...
S klidným hlasem říkám Jizvovi, stojím k němu zády a ukazuji na mrtvolu. ... a navíc je necháváš bez dozoru. A taky mi dášššš nějaký ssssvinsssstvo, po kterým je mi jenom blbě.
Vezmu se stolu svůj sendvič, nasáklý krví a s chutí se zakousnu. Chuť napůl syrového masa, ne zrovna čerstvé zeleniny a krve mi nevadí, navíc potřebuju něco do žaludku, kde zatím plaval jenom driák. Ze země zvednu pistoli, která víc než od krve je zasviněná od podlahy. Připnu ji na druhou stranu, než mám zbraň od Jizvy. Prohledám Weequaye, a vezmu všechno, co by mohlo mít nějakou cenu, oblečení mu nechám. Hlavně proto, protože Jizva začíná měnit barvy a křičí. Vrátím se pro to pozdějc, stejně mám slíbený úklid.
Nar Shaddaa - Vedle baru U tlustýho červa.
Čekej venku. Na co mám jako čekat?
Podívám se na mrtvolu nějakého dítěte, kterému někdo rozmašíroval hlavu. Tělo už stačily okousat krysy nebo nějaké jiný mrchožrout. Nestihly toho moc, jen okousat prsty na rukách a nohách, genitálie a hlavně se asi pustily do kaše, která zůstala z hlavy. Chvíli jsem tam postával a přemýšlel jsem, jestli Jizvovi nedohodím recept na guláš ala Nar Shaddaa. V tom se za mnou otevřel poklop od kanálu. Ukázalo se, že je to něco jako tajný vchod do baru, protože odtud vykoukl Jizva, hodil po mě kartu na zamčení dveří baru a rozkázal mi, ať k němu dotáhnu mrtvolu.
Asi byl někdo s receptem rychlejší.
Pokrčím rameny, vezmu kartu, zamknu dveře. Kartu si dám do kapsy, aby mi nepřekážela při odtahování obědu. Kluka vezmu za jednu nohu a odtáhnu ke kanálu.
Chytej.
Zavolám do kanálu a aniž bych čekal na odpověď, šoupnu mrtvolu po "hlavě" do temného otvoru. Od místa, kde ležela až k otvoru byla krvavá stopa.
Jestli chceš, abych to tady všechno uklidil, tak tě to bude stát nějaký lepší matroš, než co jsi mi prodal.
Upozorním Jizvu, ikdyž si nejsem jistý, jestli mě slyšel a vlezu do kanálu za Jizvou.
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky
Vlezeš dovnitř a přivítá tě místnost, která už na první pohled nepatří k baru, vlastně, jakoby ani nepatřila k celé Nar Shaddaa. Připomíná operační sál – a ne špatně vybavený. Místnosti dominuje operační (nebo spíš pitevní) stůl, na který se teď Jizva snaží položit klukovo tělo, podél stěn pak uvidíš dvě umyvadla a perfektně vycíděné chirurgické nástroje, od skalpelů až po pily na kosti, kryobanky různých velikostí, chladící boxy... jediné, co chybí k dokonalosti, je lékařský droid.
Rozhodně nic, co by si ten devaronian mohl jako barman v jednom z nejhorších pajzlů dovolit.
„Řek sem, ´pošli mi ho,´ ne ´hoď mi ho na hlavu,´ pitomče! Mám na botách jeho mozek, u twi´leckejch šlapek!“
Očividně se nechystá podat ti nějaké vysvětlení, jen dál zápasí s tělem, právě se ho pokouší ocákat hadicí, a brumlá si pod „vousy“ nadávky. Jen v jednu chvíli zvýší hlas a natočí hlavu k tobě, aby i tvému asynchronnímu mozku došlo, že se na něj mluví. „Tos mu musel rozmáznout zrovna hlavu? Mozek by orgány udržel chvilku provozuschopný, ale takhle? Kurva! Všechno se sere moc rychle! Doufám, že nebudou poškozený!“
Konečně je, zdá se, s předpřípravou spokojený a začne se věnovat tobě. „Fuj, ty máš tu sračku na rukou. Dělej, vydrhni si támhle hnáty – a pořádně, jak dyby to byla dětská prdýlka...“
Zatváří se, jako by přemýšlel – možná nad tím, jestli je přirovnání k dětské zadnici pro tvora, který by ji drhnul jen proto, aby získal maso na oběd, vhodné – ale očividně ho to nijak vážně netrápí. Mnohem zásadnější je pro Jizvu jiná otázka. A ne nepochopitelně. „Doufám, že už ten šit zabral a že ti to trochu myslí – seš obchodník, ne? Tak bys měl zvládat kupecký počty. Kolik je třicet krát dvacet pět?“
Spíš pro sebe pak dodá. „Doufám, že na tu kaši, co máš v lebce, nebudu muset plejtvat dalším sajrajtem.“
Na konci i na počátku je destrukce
v destrukci vše vzniká, zaniká
v každém zániku se skrývá zrození.
Řád. Cyklus.
Rakth
"There is no solace above or below. Only us. Small. Solitary. Striving. Battling one another. I pray to myself. For myself."
Frank Underwood
Jak vlezu do té díry, do nosu mě praští typický zápach dezinfekce a smrti. To, co cítíte, když přijdete k zubaři. Když prvotní nával zvracení přešel a já sendvič udržel v sobě, svou pozornost jsem mohl věnovat Jizvovi. Podařilo se mu dostat tělo na stůl a začal ho ostřikovat vodou.
Děláššš, jako bych tomu klukovi nějak ublížil tím pádem z výšššky.
Zachechtal jsem se a rozhlížel jsem se po místnosti. Kromě stolu, na kterým ležel zbytek těla tu byl pojízdný stolek s nástroji a několik skříní a stolů, přístrojů, chladící boxy, umyvadla. Nikdy jsem v podobném zařízení nebyl, tak jsem nevěděl, kde hledat něco na šňupnutí.
Hele, kde tu máššš nějaký matrošššš? Cokoliv. Ssspokojím ssse i sss čissstým lihem.
Procházel jsem od skříni ke skříni a podle popisků se pokoušel najít něco s povědomým názvem.
Kurva, že já nešel za Huttama, ti by mi dali nějaký pořádný fet. Sice bych musel někoho oddělat, ale to už k tomu patří. A byl bych už někde v limbu nebo v bordelu s kurvama. Rozhodně lepší jak se tady tahat s mrtvolama.
Byl jsem už dost vzteklý, bolela mě hlava, žaludek, klouby. Celý tělo.
Máš tu assspoň něco na tišššení bolesti nebo tak?
Začal jsem být dost zoufalý.
Cože? Ješšště mi řekni, že toho kluka chceššš zachránit a budu sssi myssslet, že taky na něčem jedeššš. Nevím, kterej řezník tě zaučoval, ale podle všššeho ti jenom řekl, že nůž ssse drží za rukojeť. Jeho mozek ti je v tuto chvíli k ničemu. I kdyby byl v celku nebo jsssi posbíral kousíčky na ulici. Potřebuješšš mu nahradit dýchání a krevní oběh. To by mělo na nějakou dobu, co sssi sss ním budeššš hrát ssstačit. Ať to má být cokoliv. Nebo ho jednoduššše podchlaď a vyřízni všechno, co potřebuješšš.
Samotného mě překvapilo, co říkám a vím. Po jeho připomínce k mým rukám jsem si je otřel o kalhoty. Po jeho naštvaném výrazu jsem usoudil, že to bere prestižně a šel se umýt. Po několika desítkách vteřin byla vidět jasný přechod na předloktí, kam jsem si ruky umyl a kde byla ruka neumytá.
Sssedmsssetpade, ale nevím, k čemu ti to teď má být.
Základní počty se na ulici hodí, protože spousta dealerů používá různé hmotnosti fetu ve snaze oblbnout některý feťáky. Za stejnou cenu vám prodají třetinovou dávku a vy spokojeně odejdete. Pokud je to ale zkušený feťák, co nemá úplně vysmažený mozek, tak se nedoporučuje snížit hmotnost o víc jak 5%, protože ruce feťáka jsou přesný skoro jak laboratorní váhy. Zkrátka záleží komu prodáváte, a taky je to o štěstí, jestli feťák spěchá, na vztahu s konkrétním feťákem a tak. Jak dealovat a přežít by se mělo studovat na školách.
Natáhl jsem si gumové rukavice a přišel ke stolu. Jizva už skončil oplachování a začal si prohlížet nástroje. Strčil jsem klukovi prst do dýchací trubice a jak puberťák se začal chichotat zvuku, který to vydávalo. Hele, kdybysss mi dal nějaký ssspeed mísssto toho odpadu, tak kluk už mohl bejt hotovej.
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky
Barman – nebo co to je – se na tebe chvíli kouká, jako by uvažoval, jestli patříš do kolonky „beznadějnej případ“, „ještě půjde zachránit“ nebo „lepší už to nebude“, ale nakonec si něco nesrozumitelně zabrumlá a s komentářem - „Stůj na místě a na nic nešahej! A ´dyž to zvládneš, dostaneš odměnu...“
- zmizí na pár minut v jediných dveřích, které tahle místnost má, poklop fingovaného kanálu nepočítaje, a které tak logicky musí vést do baru. Riskuje. A to víc než dost, protože nechat imrvére sjetou smažku, která zpravidla poslouchá to první, co ji napadne (ať už je to myšlenka nebo cizí hlásek v hlavě), o samotě v místnosti, je stejné, jako by do ni rovnou hodil termální detonátor. Na druhou stranu, příslib „dárečku“ je silná motivace... otázkou je, jak moc silná.
Vrátí se až překvapivě rychle, asi ho představa zdemolovaného pracoviště nenechala v klidu. A nebo tolik pospíchá kvůli klučinovi. Každopádně se přiřítí se stimpakem a stahovákem, bez dlouhého otálení ti obinadlem stáhne ruku - „Pumpuj, na co čekáš...?!“
- a ne zrovna opatrně ti zabodne jehlu do žíly. Reakce je skoro okamžitá, nepochybně jde o stejný shit jako předtím, ale mnohem, ne, MNOHEM čistší... Mozek, do téhle chvíle pracující jen v pohotovostním režimu, najednou spustí na sto procent, a to aniž bys ucítil tradiční „ nežádoucí doprovod“, který vždy připomíná nejmíň prasknutí stěny srdce. Otázkou ale stále zůstává, jestli se se zvýšením funkce mozku zvýší i paranoia a anxieze.
„Takže ty seš vlastně chirurg, jó? Tak uvidíme... Už teď je skoro pozdě, takže se snaž...“
Najednou zařve jako wookie, s tím rozdílem, že jemu je rozumět. „Do prdele gungana! Ze všech těch vyschlejch mozků a vyjebanců zrovna ty! Že se na to nevyseru, taková smůla! Doufám, že si tak dobrej, jak zatím působíš, jinak ti přísahám, že tě vlastnoručně vykuchám! “
Mezitím přisune stolek s nástroji. „Víš, jak na transplantaci? Potřebuju jeho srdce, nepoškozený ´estli si toho schopnej... a pak játra a ledviny, po těch je taky sháňka... Sakra, doufám, že to bude ´eště použitelný! ´Dyž nebudeš vědět jak na to, ptej se, zkusím ti do tvýho vyjebanýho mozku znovunajebat nějaký vědomosti! Ale teď tu, do hajzlu, jak se to...“
Větu už nedořekne, je příliš zaujatý konzolí, která patří k velké komoře plné hadiček, drátů a podobných hovadin. Co si tvůj mozek pamatuje (a že si toho moc nepamatuje), nikdy jsi něco podobného neviděl, nicméně, kdybys stroj zkoumal blíže, uviděl bys na štítku zkratku ACS – Artificial cardiovascular systém.
Operaciju nechávám na tobě, ale zatím skonči během/po srdci - zjistíme, jak to poděláš. Ale RP je důležitý, takže když to bude dobře působit... (nechci po tobě medikův report, je to pořád pohádka, to srdce by už bylo v tahu kdyby ne - a stejně bych tomu nerozuměla - ale jestli na to srdce vezmeš mixér a pak se ho pokusíš sešít, abys ho chtěl začít oživovat, tak tě Jizva na místě zastřelí. )
Stát na místě, na nic nesahat ... ODMĚNA ...
Tyto myšlenky mi běžely hlavou. Než jsem se stačil rozhodnout, co poruším, když mám prst v dýchací trubici kluka, barman se vrátil s obinadlem a dalším stimpakem.
Barman mi obinadlem přiškrtil paži, naběhly mi žíly a do jedné z nich vrazil stimpak. Podle jeho citlivosti bych ho tipoval na zaměstnance veřejné nemocnice.
Doufám, že to není to sssamý sssvin... KURVA, do rancoří prdele! Dávej trochu bacha! Já jsssem ješšště pořád živej!
Zatočila se mi hlava, zvedl se mi kufr a tak tak jsem i se stimpakem doběhl k umyvadlu, kde jsem odevzdal sendvič. Pak se mi podlomily kolena a nebýt toho, že jsem se rukama držel hrany umyvadla, tak si rozmlátím ksicht. V uších mi hučelo. Před očima mi začaly běhat obrázky operačních sálů, otevřených hrudníků, lidi v pláštích, roboti s desítkami chapadel, každé zakončené různými typy skalpelů, svorek, odsávaček, a podobných věcí. Pak se běh pomalu zpomaloval, objevovaly se krátké útržky z průběhu operací a pak jsem se najednou přemístil pod stůl v kanceláři, na zemi se válely prázdné a polo rozpité flašky, ležel jsem ve zvratcích. Dokonce jsem cítil i ten zápach. Vše bylo vykresleno v zářivých pastelových barvách, které svou intenzitu pomalu zvyšovaly a snižovaly. Zvedl jsem se, a do kanceláře vletěl Rodian. Měl jakoby motýlí křídla. Pak ale začal křičet, jeho křídla zčernala a já po něm hodil jednu z lahví, co byla na stole.
Nevzpomínám si, že bych někdy šel do kina na takovej psycho film, ale sfetlej jsem prý dělal horší věci.
Chvíli jsem přemýšlel a zhluboka oddechoval, ale to už mě Jizva zase začal buzerovat.
Ještě jednou mi dáš takový svinstvo, tak ti přišiju prdel k rypáku!
Ze skříně vedle umyvadla jsem si vzal ochranné brýle a roušku. Jizva se ozval znovu, tentokrát od jednoho z přístrojů.
Děláš, jakoby vyříznutí srdce a jiných orgánů měl být nějaký problém. Ale je pravda, že je to náročnější než natočit pivo pod míru.
Přešel jsem k přístroji, se kterým Jizva bojoval.
Srdce bude nejtěžší zachránit, proto jím musím začít. Je to malý kluk, takže pokud nemá vrozenou nějakou vadu, tak to snad vyjde. Pokud ne, tak mi z toho můžeš udělat oběd, budu tady určitě pár hodin. Zatím můžeš shánět zájemce, už tak jsou orgány v dost velkým šoku. Nenapadlo tě číst si manuály k přístrojům nebo si pořídit nějakýho droida co?
Prohlédl jsem si přístroj a zkusil stisknout tlačítko, které bylo barevně odlišeno a vzdálené od ostatních. Přístroj začal vrčet, blikat, pípat a postupně se diody v první řadě rozsvítily zeleně. Součástí přístroje byla nádrž s Bacta roztokem a několik hadic, vždy po páru červená-modrá.
Teď vytáhneme to srdce a napíchneme ho na ty hadičky.
Přešel jsem k "pacientovi". Vzal jsem svorky a zaškrtil hlavní tepny a žíly, které trčely ze zbytku hlavy a ze kterých pořád tekla krev.
Vzal jsem skalpel a vyřízl z kůže na hrudi velký obdélník, vrcholy byly přibližně v místech, kde klíční kost srůstala s ramenem a vyřízlý obdélník končil u posledních žeber. Nadzvedl jsem kluka za kůži a postupně odřezával kůži od masa, až mi nakonec v ruce zůstala krvavá plachta, kterou jsem hodil klučinovi na nohy. Pak jsem pomocí kleští odstřihal žebra na mé bližší straně, pak i na straně druhé. Část hrudního koše skončila opět na nohou kluka. Naskytl se mi pohled, jak mezi fialovými vaky, které představovaly plíce, leží téměř uprostřed jako pěst malé srdce. Všiml jsem si, jak barman mě pozorně sleduje. Nevím, jestli je to poprvé, co něco podobného viděl nebo mě hlídá, abych něco neprovedl.
Přijeď sssem sss tou mašššinkou, uvidíme, co to všššechno umí.
Barman na mě chvíli hleděl, jako by se ptal, co si dovoluji mu rozkazovat, ale nakonec se do přístroje opřel a přivezl ho blíž ke stolu. Zaškrtil jsem obě hlavní cévy směřující od srdce dolů k nohám. Hlavní tepnu jsem natáhl na červenou hadičku, na žílu modrou, uvolnil obě svorky a stiskl tlačítko START. Pomocí panelu jsem nastavil nízkou teplotu, čímž bych měl orgány podchladit.
Pokud ho to nezačne plnit palivem do motorů, tak by mi to mělo dát nějaký čas navíc.
Takže teď konečně to sssrdce.
Řekl jsem si spíš pro sebe. Zasvorkoval jsem všechny cévy, co vedly k srdci a skalpelem uřízl. Horní dutou žílu jsem nechal zasvorkovanou, na dolní připojil další modrou hadičku z ACS. Plicní žíly i plicní tepny jsem napojil na redukce a spojil dohromady. A aortu připojil na modrou hadičku. Stisknu Start, nastavím normální teplotu a celou tuto sestavu ponořím do nádrže s Bactou.
Mám dojem, jako bych už někdy něco podobného dělal ... .
Můžeme zkusit ho nakopnout, co to udělá.
Vzal jsem dvě elektrody ve tvaru lžíce, jednou jsem nabral srdce, druhou jsem zmáčkl srdce proti první elektrodě a stiskl tlačítka na rukojetích. Srdce se prudce stáhlo a pak pomalu naplnilo.
Řezníku, pojď sem.
Zavolal jsem barmana a do rukou mu dal elektrody.
Vem to srdce do těchto naběraček a stiskni ho. To je důležité, jinak to srdce popálíš a můžeš ho dát na pánev s cibulí, slaninou, trochu oleje .... to jsem odbočil. No a v asi 10-ti vteřinových intervalech budeš mačkat obě tlačítka na elektrodách. Musí být stisknutá obě, je to ochrana proti blbosti. Tak to dělej, dokud sebou nezačne srdce cukat nebo dokud tě to nepřestane bavit.
Dal jsem instrukce barmanovi.
Já si skočím na bar pro drink, hned jsem tu.
Když jsem se vrátil. Zeptal jsem se ho.
Jak to máš vymyšlený s tím Weequayem? On ho asi někdo hledá, takže bychom mu mohli prodat informaci, kde ho najde ... co myslíš? Orgány z něj nepoužijem, protože jsou odvařený určitě a stejně budu rád, když zvládnu toho kluka.
Natáhl jsem si nový rukavice, upravil si zpátky roušku a vydal se pokračovat v operaci/pitvě.
"Admini nejsou banda emocionálně nestabilních hňupů."
- MrTukan
jako moderátor i hráč odpovídám ve všední dny mezi 8:00 a 16:00 až na ojedinělé výjimky